![První článek začínající etapy První článek začínající etapy](http://ulicky-za-vicky.cz/wp-content/uploads/2020/03/Untitled-13-978x620.jpg)
Pěkně tě vítám ve svém bordelu, bordelu v mé hlavě (pardon za to slovo, ale mišmaš se mi nezdál tak dokonale vystihující). V hlavně prakticky už prej dospělé holky, která se tak nějak musí starat sama o sebe a občas má prostě potřebu se ze všeho vypsat (nezastírám, že mám občas chuť se na vše i vysr*t). Na webu, který vznikl rázným rozhodnutím po sáhodlouhých slovíčkách kdyby a coby a třeba… (no a možná taky díky koronaviru, který mi dal čas, čas na splnění jednoho z mnoha přání).
Tak moc používané slova v dnešní v době. Kdybych tehdy udělala toto a třeba kdybych to udělala jinak a kdybych měla web… no a tak jsem si řekla DOST!
„Coby, kdyby“ umí říkat každý. Nechci být taková, tak nějak prostě chci vystoupit z řady, vždy jsem to tak měla a úplně nezapadala. Přece si celý život nebudu říkat, kdybych si tehdy založila web. Ne! Prostě to chci zkusit, nechci toto říkat ve svém budoucím JÁ. No a tak tady čteš tyto řádky.
Když se sen pomalinku změní ve skutečnost, když ty myšlenky, které v sobě nosíš už v řádech stovek dní prostě postupně realizuješ, když se něčemu věnuješ a necháváš to kvést a růst a být.
Získáš odvahu, odhodlání a radost z činnosti, která tě neživí. Nečekáš, že vám něco přinese nebo dá, ale baví tě. Naplňuje tvé očekávání, tvé přání a dlouho omílané myšlenky a témata.
Tak nějak postupně ti ta realizace začíná dělat radost. Těšíš se, představuješ si jaké to bude.
No a teď je to tady.
Mám svůj vlastní web. Můj web.
Řeknu si to ještě jednou. Mám svůj web. Ani nevíš jakou euforii a radost při psaní těchto řádků pociťuji a jaké vlny štěstí a nadšení mnou prochází.
Jsem na sebe a na vznikající web patřičně hrdá. Jsem hrdá na to, že jsem se odhodlala, poprosila o pomoc s jeho výstavbou a teď zde, můžete číst tyto řádky. (Ne, opravdu bych si sama nedokázala poskládat web a jsem za něj moc vděčná blízkému příteli, děkuji Kubi.)
Ono je tedy více osob, které jsou mou inspirací, pohonem a rádci. Ale o tom třeba někdy jindy, ti kteří to jsou to ví a najdou se zde mezi řádky. Doufám.
Tak nějak jsem vždy byla člověk, který tíhne k textu. K psaní deníků, zaznamenávání si akcí, výletů a údajů. Měla jsem blog, píšu pro akademickou půdu a odlehčená forma psaní mi prostě chybí. Něco co by bylo, je a bude MOJE.
Tak tedy doufám, že mi občasné “vyblití“ textů sem něco přinese a dodá.
…a pokud se najde někdo, kdo to bude číst, získám jen úžasnou přidanou hodnotu.
Přeji oddychové čtení.
3 června, 2020 @ 3:10 pm
No tož rádo se stalo pupíčku 😀